ДІЯЛЬНІСТЬ "ПРОСВІТИ" [5] |
НОВИНИ ВИДАВНИЦТВА [18] Що відбувається у херсонській філії видавництва "Просвіта". Анонси нових книжок. |
ОНОВЛЕННЯ ПОРТАЛУ [7] |
КОНКУРСИ, ФЕСТИВАЛІ... [22] Увага! Важлива інформація для творчих людей. |
ІНШІ НОВИНИ [8] |
« Вересень 2024 » | ||||||
Пн | Вт | Ср | Чт | Пт | Сб | Нд |
1 | ||||||
2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 |
16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 |
23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 |
30 |
Ти не загинеш, Україно!
І мова прадідна твоя,
Що кожне слово
в їй перлина,
Не вмре повік. І світ-зоря,
Твоя свята зоря засяє
1919 року Чернявський стає секретарем Херсонської Губерніальної Народної управи [2, с.70-71]. Письменник також бере активну участь у діяльності культурно-освітнього товариства «Просвіта» у Херсоні. Так, 1918 року газета «Родной край» повідомляла про курси Товариства, де М.Чернявський викладав історію української літератури. 1923 року голова херсонської «Просвіти» М.Чернявський домагається реєстрації свого товариства [2, с.71].
Улітку 1927 року (за десять років до смерті), підбиваючи підсумки прожитого 60-річчя, Чернявський писав про себе: «Надходить вечір. Незабаром смеркне. І, дивлячись на рожевозолотистий захід, питаю сам себе: що ж я робив і що зробив за час, поки світило надо мною сонце? І відповідаю: — Жив» [6].
І не просто жив, а своїм полум’яним словом будив приспану національну свідомість українців.
Так, у вірші «Борцям-героям» М.Чернявський пише:
Бо я зріс і жив у пітьмі,
Все життя я жив у ній,
і зів’яв, і знесилів
У проклятій пітьмі тій!
І не можу я боротись...
Тільки можу я співать [1. с.338].
Але поет не лише пише вірші, а й кличе до боротьби за кращу долю українського народу:
Встань зі мною, хто несплячий,
Невгамовний, нетерплячий,
В кого серце хоч підбите,
Та холопством не повите!
Встаньте, темні і незрячі,
Потом страдницьким смердячі,
Ниці духом і убогі, —
Йдем шукать дороги! [1, с.235]
Довгі часи датою смерті поета вважалося 26 листопада 1946 року. Однак, насправді все виявилося не так*. 1927 року підбивати письменнику прожите, як виявилося пізніше, було зарано, оскільки «бурхливі» події його життя розпочиналися лише 1929 року...
Дізнавшись, що «кримінальну справу» за № 1737 по звинуваченню Чернявського Миколи Федоровича СБУ передала Херсонському обласному архіву, щодуху мчу туди. Ось вона — у двох (!) томах, справа, так «уміло сфабрикована проти Людини, яка щиро любила свою мову і свою Україну.
У цьому й був його найбільший «гріх».
Читаю перший аркуш справи від 1937 року: «Дело № 1737 по обвинению Чернявского Николая Федоровича по ст.ст.54-10 ч.1 и 54-11 УК УССР.
Следствием установлено, что Чернявский в прошлом член УПСР (Української партії соціал-революціонерів – І.Л.), активный украинско-шовинистический деятель. На протяжении длительного времени ведет борьбу с Соввластью за самостоятельность Украины.
До последнего времени проводил антисоветскую работу, выражавшуюся в распространении среди населения, а главным образом среди учащихся идей украинского шовинизма за независимую Украину.
Высказывал недовольство по отношению к мероприятиям партии и правительства, дискредитировал советских писателей за то, что они восхваляют Советскую Власть, якобы, в неправильном толковании, что в действительности они в своих произведениях не пишут. Этим самым Чернявский подтверждает свою враждебность по отношению к советскому строю» [7].
Як свідчать «матеріали» справи, постать письменника зацікавила органи НКВД ще 1929 року, коли його було заарештовано органами ГПУ по звинуваченню в приналежності до Спілки визволення України (СВУ), згодом, 1933 року — за «контрреволюційну діяльність».
«Как ближайший друг участника СВУ профессора Ефремова Чернявский продолжительное время поддерживал письменную и личную связь с последним и через него поддерживал связь с лигой писателей за границей, особенно с галицийскими писателями, среди которых Чернявский пользуется большим авторитетом», — читаємо в матеріалах «справи» письменника [7].
До «кримінальної» справи М.Чернявського крім матеріалів його допиту, поміщено також протоколи допитів людей, які знали письменника, а також колег по Інституту народної освіти, його студентів. На жаль, з них (матеріалів) перед нами вимальовується образ не педагога і літератора, а політичного злочинця, справжнього ворога народу, активного учасника національно-фашистської організації, якого негайно слід ізолювати від радянського суспільства [2, с.67].
Із протоколу допиту М.Чернявського від 29 жовтня 1937 року.
«Питання. Вы арестованы как участник Украинской националистической повстанческой антисоветской организации, предлагается давать показания!
М.Чернявський. До 1917 года, т.е. от февральской до октябрьской революции на Украине существовала организация «Украинская хата», которая представляла из себя организацию клуба. Я являлся председателем этой организации. После 1917 года и до последнего времени, я считаю, существует организация, которая существовала раньше под названием «Просвита» до 1922 года и была ликвидирована правительством как враждебная советской власти. Однако ликвидировалась только форма, а содержание осталось…» [7].
Виявляється, на той час заарештовували за громадську просвітницьку діяльність, оскільки закінчився період «українізації», і почали нищити все українське.
Арешт 14 жовтня 1937 року був останнім для письменника. Як сказано в звинувачувальному висновку, «будучи учителем украинской школы, Чернявский, оставаясь на позициях украинского национализма, до последнего времени воспитывал учащихся в националистическом буржуазном духе, протаскивая среди учащихся национал-шовинистическую литературу» [7].
І далі – перед нами два найстрашніші документи:
1) Витяг з протоколу № 14 засідання Трійки УНКВС по Миколаївській області* від 27 листопада 1937 року: «Чернявский Николай Федорович… обвиняется в том, что являлся участником националистической организации «Украинская хата» с 1917 по 1922 гг., возглавлял к-р (контрреволюційну – І.Л.) националистическую организацию «Просвита», на протяжении ряда лет проводил среди населения антисоветскую националистическую агитацию, направленную против мероприятий партии и правительства в деле культурного строительства, распространял среди учащихся националистическую агитацию.
Постановили: Чернявского Николая Федоровича расстрелять. Секретарь Тройки Шейнберг» [7].
2) Выписка из акта.
«Постановление Тройки УНКВД по Николаевской области от 27 ноября 1937 года о расстреле Чернявского Николая Федоровича, 1867 г. приведено в исполнение 19 января 1938 года в 24 часа*. И.о. начальника Херсонского горотдела НКВД Павленко» [7]. Таким був правдивий фінал.
** Ряд дослідників називає дату 20 січня 1938 року. Про різночитання щодо дати розстрілу М.Чернявського (19 січня 1938 року і 20 січня 1938 року) детальніше йде мова в рецензії І.Немченка на монографію Галини Земляної «Проза Миколи Чернявського: питання типології, жанрово-наративна система» (К., 2008), вміщеній у даному випуску «Вісника Таврійської фундації (Осередку вивчення української діаспори)» (С. 255-263). – Ред.
У своєму другому сонеті «Україні» ще 1890 року Микола Чернявський писав:
Тобі, єдиній, я співаю,
Тобі вінки я заплітаю
Тобі віддам і душу я! [1, c.101]
Так свою душу Микола Чернявський віддав за Україну й Україні.
9 грудня 1939 р. дружина Миколи Чернявського Софія Василівна Чернявська з метою врятування чоловіка звернулася з листом (лист підшито в кримінальній справі) до народного депутата СРСР і УРСР, письменника Олександра Корнійчука, у якому, зокрема, зазначалося: «17 января 1938 года (за два дні до страти М.Чернявського – І.Л.) мне было разрешено передать ему кое-что из вещей и продукты, а 19 того же месяца его выслали из Херсона «в Северные лагеря», без права переписки, как я потом узнала у т. прокурора» [7], тобто розстріляли, як стало відомо потім. На жаль, на той час, бідолаха не знала, що вже майже два роки Миколи Чернявського не було серед живих.
Закінчуючи свого листа, вдова Миколи Чернявського благала О.Корнійчука: «Обращаюсь к Вам, уважаемый Александр Евдокимович, и как к Депутату Верховного Совета СССР и УССР, и просто как к хорошему человеку, помогите найти нам правду! (курсив наш – І.Л.). Муж мой ничего худого не сделал и никогда не был врагом народа». Це була суща правда. М.Чернявский ніколи не був ворогом свого, українського народу.
О.Корнійчук 7 лютого 1940 року переслав цього листа до прокуратури Союзу РСР з резолюцією: «Прошу рассмотреть заявление гр-ки Чернявской. Ее муж — старый украинский писатель, 73 лет, арестован в 1937 году и сослан в лагеря. Прошу пересмотреть его дело» [7]. Відповіді не було.
Куди і коли зникли дружина Софія Василівна і дві дочки Миколи Чернявського Віра і Лідія, як пише прокурор Херсонської області А.Христенко 31 жовтня 1995 року, «установить не представилось возможным» [7].
Однак з листа Софії Василівни до О.Корнійчука відомо, що в липні 1938 року їхній власний будинок, що в м.Херсоні по вул.Перекопській (колишній Базарній), 3/1 було відібрано, а їй як дружині репресованого було заборонено проживати в Херсоні. Проте на початку 1939 року, як зазначає вдова, «без всяких хлопот об этом с моей стороны, мне был возвращен дом и право жить в нем» [7]. Тут родина письменника мешкала до 1949 року.
Після смерті Й.Сталіна вийшли друком лише короткі збірки творів М.Чернявського, зокрема «Поезії» в одному томі (1959), «Твори», Т.I-II (1966), Повна бібліографія творів М.Чернявського в бібліографічному словнику «Українські письменники» (т.III, 1963) та деякі інші [8].
Як зазначав пізніше в своїй довідці від 19.09.97 р. прокурор Херсонської області Л.Кафтанов, Микола Чернявський «31 октября 1995 года в соответствии со ст.1 Закона Украинской ССР от 17.04.91 г. «О реабилитации жертв политических репрессий на Украине» прокуратурой Херсонской области реабилитирован посмертно» [7].
Уже другий десяток років національно налаштована частина професорсько-викладацького складу Херсонського державного університету (колишнього педагогічного інституту, а до того – Інституту народної освіти, де довгий час, починаючи з 1919 року працював Микола Федорович Чернявський), наполегливо порушує питання про присвоєння навчальному закладу його імені [2, с.68]. Однак, і на 19-му році незалежності вирішити це поки що не вдається.
Дасть Бог, при новій, проукраїнській місцевій владі це колись таки стане можливим. Це було б гідним «пам’ятником» письменникові-землякові, оскільки ні могили, ні пам’ятника йому, ні навіть персональної меморіальної дошки в ХДУ до цього часу немає. А поки що виходить так, як у поезії Миколи Чернявського «Смерть»:
І нащо я борюсь за правду, за людину.
Коли я все візьму з собою в домовину,
Коли усе, ввесь світ — чека один кінець!?
[1, с.212].
І як заклик до нас усіх перед сьогочасним поколінням українців постають рядки з його пророчого вірша «Мій заповіт»:
Вірте у геній народа –
Ось мій святий заповіт.
.....................................
Вірте всім серцем!... І, може,
Світові новий псалом
Скоро він винести зможе
З ясним чолом! [1, с.294].